Перунич рухався нечутно, але син лісів все одно завважив його, бо різко обернувся і вхопив короткого списа-сулицю, притуленого до стіни. Вогник відстрибнув назад.
— Чого тобі? — спитав найманець, — забирайся геть, поки цілий. Я тут з княжого наказу…
Молодий воїн випростався. Він забув і про Всеслава, і про своє завдання… Перед ним стояв привид його нічних змор, його власна смерть — чоловік зі списом. Саме про таку зустріч він мріяв, коли хлопчиком падав з утоми опісля нескінчених вояцьких вправ.
— Ти вбивав моїх родичів! — вимовив Вогник, — ти хотів убити мене! Ти прийшов сюди убити людину в кайданах! Більше ти не будеш убивати!
Чудин зробив випад списом. Перунич відсахнувся. Тісний коридорчик не давав його ворогу можливості вільно рухатися, але й Вогник не міг підібратися до нього на довжину меча. Юнак поволі відступав до дверей. Чудин відчайдушно штрикав списом. Лезо ковзнуло Вогнику по ребрам, розідравши шкіру.
Юнак вивернувся і рубонув мечем по оскепищу[22]. В руках у Чудина залишився цурпалок, і вояк заревів від люті. Він вирвав з кільця на стіні смолоскипа й ткнув ним Перунича просто в груди.
Біль обпік молодого воїна, але Вогник не відсахнувся, а вхопив Чудина за зап’ясток лівицею і рвонув на себе, одночасно вбиваючи в нього меч.
— За Боричів! — сказав просто в перекривлене від болю лице, — щоб ти став їхнім рабом у потойбіччі!
Чудин осів на підлогу. Його вилицювате бліде обличчя побіліло ще більше.
— Хто ти? — прохрипів, — не пам’ятаю…
— Сяйвір Борич, — сказав юнак, — з Туровщини… Ніяк не можеш згадати, пес? Селище біля озера… Святиня… Такий хоробрий був проти дітей і жон… паскуда…
— Борич?! — вимовив Чудин з яким-то жахом, — ота відьма… І ти… А Косняч тебе роз… розшукував… Ти ж його…
Очі умирущого закотились. Вогник з силою вирвав з мертвого тіла М’єльнір, переступив через Чудина і рушив до прохилених дверей. Ключ, один з кількох на зв’язці, так і стирчав у замку.
Юнак штурхнув двері і ледве встиг ухилитись від глека, що прохурчав повз нього і врізався в одвірок.
— Князю Всеславе! — гукнув, — стривайте!
— Підійди-но ближче, сучий сину! — озвався з цюпи спокійний голос, — і я придушу тебе оцим ланцюгом.
— Князю Всеславе, — мовив юнак, — мене прислав Далебор Віщий. Я не ворог вам.
У цюпі запанувала тиша.
— То Рогдан таки знайшов старого, — врешті вимовив Всеслав зміненим голосом, — ох, хвала Богам!
— Я знаю Рогдана, — сказав Вогник, — Далебор же звелів мені врятувати вас за будь-яку ціну.
— Зайди ж, — мовив бранець так, наче запрошував гостя до світлиці.
Вогник зігнувся трохи не впіл і зайшов до півтемної кімнатки, освітленої ледь жевріючим посвітом. Біля стіни стояв зарослий бородою світловолосий чоловік. Колись багате вбрання висіло на ньому лахміттям. Руки і ноги його були в кайданах, і стан обвивав залізний пояс з ланцюгом, що кріпився до кільця в стіні. В’язень придивився до юнака і посміхнувся:
— Їй-пра, Перунич… З чубом! А що за галас я чув в коридорі?
— Я убив чоловіка на ім’я Чудин, — озвався Вогник, — він хотів…
— Убити мене, — договорив спокійно князь. — я чекав… Коли мене закували, то одразу втямив — прийдуть… Не хотілося так… помирати… в залізі… Я сонце люблю… І вітер… І битву… І Богів твоїх, Перуничу, вони бо і є сонцем, вітром і битвою… Звільни ж мене, ланцюги на замку, а ключі…
— Спробую зараз ті, що у дверях, — розчулено мовив молодий воїн. Всеслав йому сподобався одразу. Чи-то спокоєм перед лицем смерти, чи-то оцими словами про Богів…
Один ключ із зв’язки підійшов до кайданів в’язня. Всеслав полегшено зітхнув, звільнившись від заліза.
— Тепер проб’ємося, Перуничу! Тільки слухай-но… Десь тут має бути мій син. Рогволод… Я не бачив його два роки… Якщо хлопчину вбили…
— Я знайду його, — сказав Вогник, — тримайтесь біля мене… Той суздалець може бути не єдиним убивцею.
Вони вибралися з цюпи, і Вогник почав підбирати ключі до сусідніх дверей. Гомін натовпу вже було чути й тут — люди, очевидно, були вже біля воріт.
— Що там є? — спитав князь, — що за галас?
— То люди… Кияни…
— Чи мені вчувається… Здається я чую своє ім’я…
— На Київ ідуть кипчаки, — сказав Вогник на мить покинувши непокірний замок, — князь Ізяслав утік до ляхів… Кияни хочуть собі нового князя. Який очолив би військо… Князя Святославового роду.
Всеслав поклав руку на груди.
— Це все зробив Далебор, — мовив, — окрім хіба що нападу ординців. Яку він візьме плату з мене? Я був йому поганим учнем… І розлучились ми ворогами.