Фелiкс iшов у морi свiтла. В кiмнатах, якi вони переходили, свiтло було яскравiше, в коридорах - приглушене, а лабораторiя скидалася на дивовижний сонячний акварiум. Але всюди стiни пiд його зором або вгиналися, або вигиналися, творячи якiсь дивовижнi фiгури, якi одразу ж i розпливались, брижились i зникали.
Пораючись бiля мiкроскопа, Олексiй Сидорович говорив:
- Ну, от зараз ми розглянемо... Будь ласка, Юлю, препарат кровi... Сьогоднiшнi аналiзи. Байдуже чия, давайте.
Спочатку професор поклав скельця пiд мiкроскоп i довго роздивлявся сам. Потiм звелiв Юлi. А тодi вийняв i поклав перед Фелiксом. Доки той роздивлявся, обоє вони - i професор, i Юля - насторожено поглядали на його зосереджене обличчя.
- Щось бачите? - не втерпiв професор.
- Бачу... - Фелiкс поволi порахував кiлькiсть мiкробiв, описав їхню форму.
В такий спосiб вони розглянули кiлька препаратiв, i в кожному Фелiкс без приладу бачив те, що професор у мiкроскоп. Сумнiву не було - вiн здатний бачити мiкросвiт! Явище досi нечуване, неймовiрне. Людина-мiкроскоп - хто б сподiвався? Олексiй Сидорович? Та коли б йому сказали... коли б вiн сам, власними руками не створив цього феномена, - нiколи б не повiрив! Проте це був факт, i з ним потрiбно рахуватись. Професор погамував свої емоцiї, навiть Юля, що спостерiгала все це вибалушеними очима, навiть вона не помiтила в нього нiякого хвилювання.
- Ну, що ж... - мiркував вiн уголос, - замовимо лiнзи з вiдповiдною дiоптрiєю... Все буде добре, юначе!
Юля крадькома позирала на свої руки.
3
Валiзка з дорожнiми речами вже стояла бiля лiжка, скрипка в чорному футлярi лежала на постелi, а сам Фелiкс, одягнений у свiтло-сiрий лiтнiй костюм, сидiв бiля тумбочки, замислено виводячи слова на аркушi паперу i тут же закреслюючи їх. Пообiцяв написати вiрша для iнститутської стiннiвки, та нiяк не мiг зосередитись. Хмурив чоло, торкав масивнi окуляри, губи ворушилися, повторюючи початок:
Цiла вiчнiсть
пропливала
Пiд крилом у
ночi,
Хвиля радостi
настала
Свiтло б'є ув
очi!
Хотiлося якось так гарно, красиво подякувати людям, що "вiдкривають свiтло для очей", та рими втiкали, як сонячнi зайчики. Зрадiв, коли зайшла Юля: можна було не ламати собi голову над вiршем.
- Здрастуй.
Пiдвiв голову, окинув поглядом її гнучку постать:
- Добрий день.
"Зажурена, - подумав, поглянувши в її великi голубi очi, i це чомусь викликало втiху, - але їй i зажура личить. Гарна. Вспаньяла, як сказав би поляк, б'ютефул - мiг би зауважити англiєць, уцукусiй - усмiхнувся б японець. Вродлива, що й казати. Ото тiльки..." йому стало нiяково вiд того, що вiн думає про неї так безсторонньо.
Пiсля того iнциденту з мiкробами їхнi стосунки нiби й не змiнилися, та при зустрiчах юнак уже не вiдчував завмирання серця, мiж ними виникло якесь вiдчуження, а яка б дiвчина цього не помiтила? I навiщо вона простягла тодi свою руку? Звичайно, Фелiкс добре знає, що те ж саме можна побачити в кожної людини, але... Втiм, це була одна неприємна нотка, яку вiн щиро сподiвався заглушити. Юля така красива! I пальцi в неї такi нiжнi...
- Значить... їдеш... - в голосi її сум. - На вокзал можна не спiшити: поїзд пiзнiй. Дiвчата просять, може б, ти пограв на прощання?
- Якщо й ти цього хочеш...
- Авжеж! Я дуже люблю, як ти граєш, - заклiпала звабливими очима.
Фелiкс не мiг вiдмовити коханiй, i лишився на вечiр. Вони знову зiбралися у вестибюлi, ввiмкнули тiльки одне бра, бо Юля вважала, що в присмерку музику слухати краще, i Фелiкс грав. Скрипка виповiдала радощi й жалi, смiялась i ридала, то чаруючи слухачiв мажорним настроєм, то сiючи тугу за чимось нездiйсненним. Смичок так i лiтав у Фелiксовiй руцi, скрипаль похитувався в такт музицi, неначе от-от вiдштовхнеться та й попливе на хвилях звукiв.
Цей романтичний вечiр продовжився в саду, куди повела Фелiкса розчулена Юля. Дерева стояли в мiсячному сяйвi - гiгантськi водоростi в океанi, приглушений шум стомленого мiста - хвилi прибою. В кровi у них нуртувало п'янке сум'яття, i вiд того навколишнє здавалося ще чарiвнiшим. "Як дивно, мiркував Фелiкс, - от я її не знав, навiть не здогадувався про її iснування, а тепер..." Вiн забув про все на свiтi, навiть про свiй вiд'їзд.
- Скажи,- шепотiла Юля,- ти менi напишеш?
- Одразу, як тiльки приїду.
Блукали дорiжками, притулившись одне до одного, i йому було приємно вiдчувати запах її волосся i чути її притишений голос.
Раптом спохватився:
- Котра година? Чи я не запiзнюсь?
Та виявилось, що можна ще погуляти. I тодi вiн сказав, що хоче заглянути до вiварiю - попрощатися з орлом.
- Вигадник! - засмiялась Юля. - То все - бiоматерiал...
- Ну, що ти, - заперечив Фелiкс. - У народi знаєш, як говорять про тварин? Нiмий язик - розумiє, а сказати не може...
У вiварiї було тихо. Лише прислухавшись, Фелiкс почув посопування, писк, шарудiння.
Орел сидiв на своїй жердинi, час вiд часу стрiпуючи головою. Це здивувало Фелiкса.
- Що з тобою, брате мiй Орле? - заговорив до птаха довiрчо i з iронiєю. - Може, тобi сон страшний приснився?
Орел стрепенув крильми i зiстрибнув iз жердини, але якось незграбно, боком, заточився i мало не впав. Фелiкс засмiявся з такої незграбностi, а вiн знову почав стрiпувати головою, наче щось причепилося до дзьоба i нiяк не вдається вiдкинути.
- Чого це вiн?
- Нiяк не звикне без очей.
Цi спокiйнi слова болiсно вразили його чутливу нервову систему, хлопець зацiпенiв, у грудях забракло повiтря.
- Що ти сказала? Без очей?
- Ти якийсь дивний, Фелiксе... Хiба не розумiєш, що вони тут, у вiварiї, не для забавки... Можу тебе заспокоїти: орел не страждав. Я сама...
- Ти?! - Фелiкс обернувся до неї, важко дихаючи. Лице її в мiсячному свiтлi скидалося на бiлу маску з чорними прорiзами очей. - Невже ти?
- Власними руками. Це не складно.
- Не складно? - вiн посунувся на неї грудьми. - Вийняти очi - не складно?
Юля позадкувала, до краю здивована його нервознiстю.
- Для тебе ж... Опам'ятайся.,,
Дiвчина злякалася, що вiн ударить, i вибiгла з вiварiю.
Чари вечора зникли, все посiрiло, наче притрушене попелом.
"Не складно... Власними руками... Нiжними пальцями... - крутилось у Фелiкса в головi, вiн стояв оглушений i не мiг зрушитися з мiсця. Провiв рукою по чолу, вiдiтхнув i кинувся до клiтки. Намацавши залiзний засув, шарпонув убiк, i дверцi з дзенькотом вiдчинилися.
- Iди, iди, - шепотiв до орла, - виходь звiдси... - Простяг руки i, одним ривком вихопивши його з клiтки, поставив на землю.
Орел, наче потягуючись, розправив свої велетенськi крила, кiлька разiв пiдскочив i знявся. Та дерева густо розкинули гiлля, птах ударився i впав, ламаючи кущi. Фелiкс пiдбiг, схопив його i, заточуючись, винiс у кiнець парку, де вже чулося хлюпостання моря.
- Лети!..
Птах стрепенувся, пiдняв голову, нiби дослухаючись до шуму моря, а тодi пiдстрибнув i знявся. У мiсячному свiтлi було добре видно, як вiн важко махає крильми i набирає висоту, прямуючи до великого срiблястого диска, що сяяв посеред неба.
- Прощай, брате мiй, Орле!.. - гукнув Фелiкс. У ротi зробилось гiрко, очi наче запорошились пiском.
Чи йому почулось, чи, може, й справдi - над морем пролинув орлиний клекiт. Як свiтляна дорiжка до Мiсяця.