— Нали знаете — Скруудж и Марли, коледната песен! — прошепна Том.
И наистина мандалото на външната врата имаше вид на човек със страхотен зъбобол — с превързана буза, смачкана коса, изскочили зъби и див поглед. Марли, ням като пън, приятелят на Скруудж, обитателят на задгробните земи, осъден да броди по тази земя, докато…
— Чукай — каза Хенри-Ханк.
Том Скелтън хвана хладната и зловеща челюст на Марли, повдигна я и я пусна.
Всички подскочиха при сътресението!
Цялата къща се раздруса. Кокалите й застъргаха. Засноваха привидения и прозорците изцъклиха ужасни очи.
Том Скелтън се метна като котка към парапета и се втренчи.
На покрива се въртяха невиждани ветропоказатели. Двуглави петли се обръщаха на порива на вятъра. Водоливник на западния край на къщата изригваше през ноздрите си чифт струйки прах. А надолу по дългите тресящи се змиевидни улуци на къщата, след като поривът отмря и ветропоказателите спряха да се въртят, по тъмната трева с внезапен порив изпопадаха блуждаещите есенни листа и паяжини.
Том се обърна да види тръпнещите прозорци. Лунни отблясъци трептяха по тревата като ята подплашени сребърни рибки. После външната врата се разтреси, топката се завъртя, мандалото Марли направи гримаса и вратата широко се разтвори.
Вихърът при внезапното отваряне почти събори момчетата от верандата. С викове те се заловиха един друг за лактите.
После мракът в къщата си пое дъх. През зейналата врата вихърът засмука навътре. Затегли и завлачи момчетата по верандата. Трябваше да се наклонят назад, за да не бъдат изскубнати и хвърлени в дълбокото мрачно преддверие. Бореха се, крещяха, залавяха се за перилата. Тогава изведнъж вихърът утихна.
Сред праха се раздвижи мрак.
Далече отвътре някой идваше към вратата. Който и да бе, дрехите му сигурно бяха черни, защото не се виждаше нищо освен бледо бяло лице, което се носеше във въздуха.
Една злокобна усмивка приближи и увисна на рамката пред тях.
Зад усмивката се криеше в сянка висок мъж. Отсреща ги гледаха очите му — иглени връхчета от зелен пламък сред катранените кладенци на очните вдлъбнатини.
— Е — каза Том, — ъ-ъ… фокус или радост?
— Фокус? — каза усмивката в мрака. — Радост?
— Да, сър.
Вятърът някъде в комина засвири на флейта стара песен за времето, мрака и далечните земи. Високият мъж затвори усмивката си като блестящо джобно ножче.
— Никаква радост — каза той. — Само фокус!
Вратата се затръшна!
Къщата изтрещя сред порои от прах.
Прах отново заизригва от улука на валма, подобни на пухкави котки.
Прах забълва от отворените прозорци. Прах заиздишва от дъските на верандата под нозете им.
Момчетата се взряха в здраво залостената външна врата. Мандалото Марли сега не се чу мереше, а се усмихваше злокобно.
— Какво искаше да каже? — попита Том. — Никаква радост — само фокус?
Когато заобикаляха къщата откъм задната страна, те бяха слисани от звуците, които тя издаваше. Цяла бъркотия от шепот, скриптене, скърцане, скимтене и мърморене, а нощният вятър имаше грижата всичко това да се чуе. При всяка стъпка на момчетата грамадната къща се накланяше към тях с приглушени стонове.
Заобиколиха я отзад и спряха.
Защото там имаше едно дърво.
Каквото никога не бяха виждали в живота си.
По средата на огромен двор зад ужасно странната къща. Издигаше се на около сто стъпки над земята — по-високо от най-високите покриви, и истинско, с кръгла корона, добре разклонено и цялото покрито с богата гама от червени, кафяви и жълти есенни листа.
— Я — прошепна Том, — я погледнете. Какво има там горе?
Защото по дървото бяха накачени тикви с най-различни форми и размери, с багри и полутонове от мръсно жълто до ярко оранжево.
— Тиквено дърво — каза някой.
— Не — каза Том.
Вятърът задуха сред високите клони и леко залюля блестящия им товар.
— Дървото на вси светии — добави Том. И беше прав.
Глава 5
Тиквите по дървото не бяха какви да са тикви. Върху всяка бе изрязано лице. Всяко лице различно. Всяко око по-странно от предишното. Всеки нос по~необикновен. Всяка уста усмихната по непознат грозен начин.
На това дърво трябва да имаше хиляда тикви, окачени високо на всеки клон. Хиляда усмивки. Хиляда гримаси. И два пъти по толкова свирени, смигащи, примигващи и злобни, току-що изрязани очи.
И докато момчетата ги гледаха, се случи нещо неочаквано…
Тиквите започнаха да оживяват.
Една по една, в кухата вътрешност отначало на най-долните и най-близките взеха да се запалват свещи. Ето тази тук, после там, онази другата, още една по-нататък — все по-нагоре и по-нашироко — три тикви тук, седем още по-нависоко, дванайсет скупчени оттатък; в сто, петстотин, хиляда тикви се запалиха свещи, осветиха се лицата и грейна огън в квадратни, кръгли или необичайно коси очи. Пламък се застича в зъбати уста. Искри заизскачаха от изрязаните в зрелия плод уши.