велетенські дерева стали багатющим джерелом сировини, яка йшла на виготовлення
за власним способом рослинного воску. Але задум Руйнівника насамперед полягав у
тому, щоб поставити перепону навалі лісу. Аж потім він надумав висадити ще смугу
лакових дерев, аби захистити селище від ворогів; тим, щоб дістатися долини, треба
було б долати цю смугу, дихаючи отруйними випарами лакового дерева.
Багато дерев посадив Руйнівник. Деякі з них, справжні велетні, ще можна було
бачити з долини, коли я був малим. А наостанок Руйнівник посадив для власної
розваги тополю на пагорбі посеред долини.
У підніжжі пагорба, попід корінням тополі, яка швидко пішла в ріст, був
широкий прискалок. Кутастий край прискалка, званий «приступка з десять мат», і
тополю було видно з будь-якої точки долини. Метрів за десять над землею стовбур
тополі спотворював наріст, і, якщо дивитися знизу, здавалося, ніби в цьому місці
стовбур зігнуто під кутом. Але згори, з-над лісу, було помітно, що зігнутий та
викручений у бік лісу весь стовбур тополі.
Бабуся казала, що то — наслідок щоденних «вправ» Руйнівника.
Кожного ранку, щойно займався день, Руйнівник виходив на «приступку з
десять мат» поглянути, чи не коїться в долині чогось недоброго. А потім починав свої
вправи: відступав гребенем від пагорба до долини, розбігався й перестрибував через
тополю, приземляючись на «приступці». Росла тополя, ріс і Руйнівник, поки не став з
такою силою перелітали через верхівку дерева, що вже важко було повернутися на
землю. Тому й почав, перестрибуючи тополю, хапатися за неї і робити оберт навколо
стовбура, аби приземлитися на прискалку.
Тополя рік від року росла. Але ріс і Руйнівник — це звалося «звелетніння».
Бабуся не пояснювала, як саме «велетнів» Руйнівник (це тільки посилювало
відчуття казковості її розповіді), казала лише, що поступово він перетворювався на
богатиря, куди більшого за звичайного чоловіка, що мене, власне, цілком
задовольняло.
Від надмірної сили «звелетнілого» Руйнівника, який щоранку хапався за
стовбур, на могутній тополі утворився наріст на висоті метрів із десять від кореня, а її
стовбур зігнувся й викрутився.
— Руйнівник розбігався, аж земля стугоніла під ним, а тоді стрибав через
тополю, хапався руками за зігнутий стовбур коло наросту й робив повний оберт. Ту
«вправу» варто було подивитися!
Так розповідала мені бабуся співучим голосом.
12
Крім саджання дерев, поки зводили селище, поставали й інші роботи, якими
займався лише Руйнівник, що спершу працював пліч-о-пліч з товаришами. Справа,
яку він здійснив біля входу в долину, показала, що Руйнівник знається на вибухівці
(хоч те, що він сам постраждав від вибуху, засвідчило й іншу, гіршу рису його вдачі —
схильність до нерозважливих вчинків, навіть шкідливих іноді).
А тепер виявилося, що Руйнівник цікавиться риболовлею і тямить у цій справі.
Після вибуху річка потекла заглибиною, утвореною в скельному підніжжі гір,
біля «шийки» лишилася глибока вирва. А трохи нижче, де скеля була непошкоджена,
розкинулося мілководдя. Обабіч нього і зараз є ринви, що їх, як кажуть, вирубав
долотом сам Руйнівник. Мілководдя те разом із ринвами за мого дитинства ще
звалося, як і в давнину, «великою загатою».
Оповідають, ніби Руйнівник нарубав бамбука з тих самих чагарів, де намагався
сховатися від вибуху, але тільки обпалився, і спорудив тут величезну загату, біля якої
призвичаїлися ставити різноманітне рибальське начиння.
Я чув, що, поки з мочарів проникала чорна вода, риба зовсім не водилася в
річці навіть значно нижче долини. Проте, коли по п’ятдесятиденній зливі видолинком
потекла чиста річка, з води ще не зійшла дощова каламуть, як у ній заграли зграйки
гольців та кунджі. Над водою з ранку до присмерку роїлися листоїди, що їх раніше
розганяв болотний сморід. Тож люди при будівництві бачили, як вгодовані рибини
вискакують з води й на льоту хапають комах, жируючи.
Як же потрапили гольці та кунджа до свіжовиниклої річки?
У легенді Руйнівник пояснював це так:
«Раніше в цій лісовій долині річки не було лише на поверхні, а під землею
текла «дзеркальна річка». Там водилися і гольці, і кунджа. А тепер, коли річка
вийшла на поверхню, виплила назовні й риба. У «дзеркальній річці» риби не злічити,
бо якщо з горішньої річки риба зникатиме, з-під землі прибуватиме нова, аби