Лежачи на мілині й підставивши обличчя сонцю, Аркадій і зараз бачив вдалині той самий балкончик, на якому дванадцять років тому відчув цю хвилину абсолютного щастя. Єдиною прикрістю моменту було усвідомлення того, що цей балкончик разом із будинком та садом-городом вже не належав родичам його батьків, які наприкінці вісімдесятих емігрували до Америки, продавши ділянку незнайомим людям. Хоча, чого незнайомим? Нинішню хазяйку цього будиночка він впізнав одразу. Без сумніву, це була вона! Саме та дівчина, з якою доля звела його дванадцять років тому. Проте, по порядку...
Глава друга
«Ї-бака»
Вони з'явилися надвечір, коли малий Аркадій лежав на пляжі й читав книжку Джека Лондона «Біле ікло». Він читав її уже вдесяте, вдвадцяте, бо дуже любив цього автора.
Народу у той надвечірній час на пляжі було досить багато. З навколишніх будинків повисипали дачники — цілі родини з бабусями, дітьми та їхніми батьками, повилазили курортники, що знімали у дачників кімнати, були тут і дикі туристи, чиї намети ховалися проміж дюн, були, навіть, шофери-далекобійники, що з Молдавії доправляли персики на північ України і завжди робили на Кароліно-Бугаз коротку зупинку, щоб покупатися у морі.
Вони з'явилися з-за дюн, голосно сміючись. Хлопець та дві дівчини.
Усі троє були набагато старші за хлопця (принаймні так йому здалося). Їм було років по двадцять. Дівчата — у модних на той час вузьких, однотонних купальниках, а хлопець у довгих строкатих трусах а-ля вовк з мультфільму «Ну, постривай», над якими дівчата голосно глузували.
Це була «просунута» одеська молодь середини 1980-х. Про їхнє міське походження свідчили речі, які вони із собою принесли. По-перше, велика червоно-біла сонцезахистна парасоля. Одразу ж на оглядини всього пляжу її було встромлено у пісок і розкрито. «Ах! Мальборо!» — пронісся узбережжям тихий захват. По-друге, пляжна сумка з принтом Майкла Джексона (разючий на той час факт!!!) З сумки стирчали ручки двох ракеток для гри у бадмінтон. З цієї сумки впродовж подальшої хвилини було видобуто зелене простирадло, білий махровий рушник, колоду карт, і... йой, що остаточно вразило усіх пляжників — пластикову пляшку з-під кока-коли. Звісна річ, що замість кока-коли у пляшку було налито якесь інше пійло, на кшталт квасу чи компоту. Але сам факт наявності у тої трійці предмету, який у ті часи можна було побачити хіба що в кіно, викликав у пляжників заздрість і пошану. Ні, то однозначно були діти тих, хто мав доступ до закордонних поїздок.
Дівчата були майже однакового зросту. Тільки одна, худіша, мала довге волосся, забране у пучок на потилиці, і ходила якось смішно, мов кобилка, викидаючи ногу вперед, а інша, з великими цицьками, мала зачіску каре. Аркадій їх про себе так і назвав: «кобилка» та «каре». Він уважно спостерігав за усією трійцею зі свого місця, хоча удавав, ніби читає.
Хлопець, допомігши дівчатам розстелити простирадло, побіг до моря.
— Гей, принцеси, — гукав звідти, — чого розляглися? Ідіть краще скупайтеся. Вода — супер.
Але дівчат, ігноруючи його заклики, вляглися на простирадлі і, підставивши ладні задки вечірньому сонцю, тихо про щось теревенили.
Відстань між Аркадієм і ними була метрів з п'ятнадцять. І коли «кобилка», поправляючи простирадло встала рачки, то Аркадій, що допіру лежав на боку, мусив перевернутися на живіт, зануривши свій враз набубнявілий тюльпан у теплий пісок пляжу.
Тим часом їхній кавалер, нашвидкуруч пірнувши у море, вискочив з нього, зачерпнув повну жменю води і плеснув дівчатам на спини.
— Придурок! — сіпнулися ті й почали жбурляти у нього піском.
Трохи вгомонившись, «придурок» приліг коло них на простирадлі і за декілька хвилин вже відверто зажимався із «кобилкою».
— Все ясно, — подумав Аркадій, — «кобилка» — то його чувіха, а «каре», певне, її подруга.
Його припущення підтвердилися, коли всі троє пішли купатися, і хлопець із «кобилкою» зажималися вже на мілині, а «каре», широко змахуючи руками, попливла далеко у море майже класичним кролем.
Коли ж вона вибралася на берег і довго розтиралася махровим рушником, Аркадій увесь зійшов нанівець, бо від усіх її граціозних рухів нахилянь-перехилянь йому зробилося так нестерпно млосно, що вій замотавшись у рушник, побіг на дачу і на деякий час зачинився у туалеті. Вийшов звідти більш-менш заспокоєний, але усю ніч думки про ту дівчину не давали йому спокою.
Зранку він прокинувся годині о шостій. Сонце, що постало прямісінько з моря, вже зазирало до кімнати, і декілька його променів золотими дукачами лягли на старі жовтуваті шпалери, вкриті вицвілими блакитними незабудками.
Перше, що побачив Аркадій, розплющивши повіки, був намальований на шпалерах чорним фломастером кострубатий і корявий космічний корабель на ім'я «Мир», біля якого стояли два не менш кострубатих чоловічки «Сєня» та «Жорік». Жорік (він же ж Георгій Голдін), старший син хазяїв дачі, позаторік загинув у Афганістані. Йому було двадцять. Сєня (він же ж Семен Голдін), його молодший брат, одноліток Аркадія, цього року вступив до московської «Бауманки» на мехмат, і мав за тиждень разом зі своїми батьками приїхати на дачу.
Деякий час Аркадій лежав і дивився на цей малюнок, згадуючи Георгія, якого він знав ще малим хлопцем. Саме той вчив його гратися у індіанців, будувати на пляжі халабуди і ловити на лимані бичка. Було якось «дивно», коли не сказати «незбагненно» розуміти, що він вже ніколи не побачить Жору живим. «Коли я бачив його в останній раз, то йому було, як і мені зараз сімнадцять років», — подумалося Аркадію, але він, не довівши цю думку до кінця, рвучко піднявся з ліжка і, ухопивши рушника, побіг на море.
Накупавшись вдосталь, Аркадій сів на березі обличчям до сонця і заходився відшукувати у піску пласкі камінці, з яких можна було б пустити водою «жабки». Раптом, відчувши якийсь рух у себе за спиною, він озирнувся і побачив, як на порожній о цій порі пляж із вже знайомим зеленим простирадлом і білим рушником, перевішеними через плече, виходила з-за дюн дівчина. То була вчорашня «каре», тільки сьогодні у блакитному купальнику «бікіні».
Кинувши речі посеред пляжу, вона підійшла до самого краю води і пальчиками ноги граціозно провела по її поверхні. Потім зайшла у воду по коліна. Постояла деякий час, раз у раз нахиляючись і плескаючи водою собі на стегна і живіт. А потім, впевнено розсікаючи дзеркально-тиху поверхню колінами, рушила вперед і пірнула в безкрає і блискуче Чорне море.
Як і вчора попливла далеко, широко змахуючи руками. Метрів за сто від берега перевернулася на спину і так пролежала деякий час. Потім повільно «брасом» за всіма правилами, видихаючи у воду, повернулася назад. Вийшла, накинула на плечі рушник, підібрала з піску простирадло і рушила у дюни.
Аркадій, вдаючи, що вкрай зайнятий пусканням «жабок», краєм ока пильно спостерігав за нею. Вони перетнулися поглядами лише раз, коли дівчина виходила з води. Його наче обпекло. Юнак злякався і сором'язливо відвів очі, тоді як вона (так йому здалося) роздивлялася його більш пильно.
Ще деякий час Аркадій жбурляв камінці, перш ніж спромігся віднайти в собі сили озирнутися. Якщо б вона пішла додому, то постать її виднілася поміж дюн. Але постаті не було.
Звівшись на ноги, не побачив і так.
— Піду снідати, — мотивував він себе до подальших дій і рушив додому.
Діставшись перших дюн, він побачив її. Скинувши купальник, лежала на зеленому простирадлі, розставивши ноги і приймаючи сонце, як чоловіка. Була абсолютно ГОЛА. Пружні овальні груди розляглися на два боки, як тугі диньки, а між ніг чорнів отой клятий трикутничок, через який Аркадій втратив спокій і рівновагу на увесь подальший день і усю ніч.
При погляді на той трикутничок малому зробилося зле. Серце підскочило в грудях до самого горла і застрягло десь у гортані. Руки і ноги затремтіли, а дихання зробилося частим-частим.
Упродовж дня він декілька разів зачинявся у туалеті й щось там із собою робив, щоби скинути напругу, яка раз у раз виникала при спогаді про трикутничок і груди-диньки. До другої ночі читав Джека Лондона, а потім, вже вимкнувши світло, ще довго крутився у ліжку, аж поки під самий ранок трохи не закемарив.