— Накажи! — вигукнув Карна, — і я пронижу стрілами всіх п'ятьох, але в чеснім поєдинку!
— Для чого ризикувати, любий Радгеє! Честь… В кого сила, в того і право! Оце і є честь! Пандави помруть ганебною смертю, не як воїни, а як пацюки у пастці! І ти теж звільнишся, Карно! Більше ніхто не насмілиться назвати тебе псом! Більше ніхто не кидатиме тобі в лице, що ти виріс на вулиці колісничних! Я покараю будь-кого, хто насмілиться зачепити твою гідність!
— Боги! — мовив Карна з жахом, — мій друже, ти збожеволів, бо топчеш ногами свою варну! Скритовбивство родичів по крові — хіба це гідно арія шляхетного роду?! А з ними ж їхня матір! Невже ти здіймеш руку на жінку, нащадку Бгарати?!
— Кунтідеві теж помре! — мовив Дурьйодгана, — ця інтриганка є головною причиною всіх нещасть. Саме вона підбурювала синів проти мене! Тож нехай і гине разом з ними!
Карна підхопився з сидіння.
— Куди це ти? — спровкола поцікавився син Дгрітараштри.
— На бойовій колісниці я домчу до Варанавати в найкоротший строк! Якщо ти не дбаєш про честь кшатрія, то мені вона не байдужа! А спробуєш затримати мене — прокладу шлях мечем!
— Пізно, Вайкартано, — всміхнувся Дурьйодгана, котрий чуйно прислухався до звуків знадвору, — підійди-но до вікна! На бойовій колісниці прибув з Варанавати мій вірний слуга Пурочана! Зараз ми дізнаємось про події на святі. Швидше за все, тобі не доведеться нікуди їхати.
Карна впав на подушки. На чолі йому виступив холодний піт. Пурочана, весь вкритий пилюкою, вбіг до покою, де бенкетували двоє друзів, і впав до ніг Дурьйодгани.
— Сталося лихо, о князю! — заволав, — у Варанаваті загорівся будинок, де проживали княжичі Пандави та княгиня Прітга Кунтідеві! Нікому не вдалося врятуватись! О, яке нещастя!
— Дійсно, велике горе, — мовив Дурьйодгана з належним сумом, — ми, їхні родичі, будемо їх оплакувати та творити поминальні обряди. Сповісти про це моїх батька та матір, вірний Пурочано.
Пурочана підповз на колінах до свого пана, і той пхнув йому до руки невеличкого, але тяжкого згортка.
— За вірну службу! — мовив. Пурочана поцілував руку Дурьйодгані, підвівся і позадкував до дверей.
Князь Гастінапуру провів його поглядом і обернувся до Карни. Вайкартана дивився на нього з огидою і жахом.
— Ти присягав мені у вічній дружбі, - вимовив протверезілий від цього погляду Дурьйодгана.
— Присягав, — озвався Карна глухо, — і тільки тому я не кричатиму про це на всіх перехрестях… Що ж ти накоїв, мій нещасний друже?! Від страху і заздрости ти спалив власну душу!
— Віднині я спокійно спатиму! — вигукнув Дурьйодгана, — і більше ніхто не стане мені на заваді!
Карна схилив голову. Сльози поволі спливали з його очей. Він оплакував не стільки своїх давніх недругів, скільки кров аріїв, що марно пішла в землю.
" Арії вироджуються — згадав він слова старого Парашурами, — насувається Калі-юга…»
— Боги! — мовив Вайкартана з такою силою, що Дурьйодгана аж здригнувся, — чи чуєте мене?! Очистіть наші душі від тьми! Або знищіть, щоб не лишилося й сліду!
— Карно, що ти говориш? — прошепотів Дурьйодгана. Карна поволі підвівся і сказав:
— Я від'їжджаю до Ангу. Спокійного тобі сну, князю Дурьйодгано. І хай Боги почують мою молитву.
Та Боги аріїв німували, і нечестя панувало в Бгаратаварші. А Дурьйодгана спав спокійно, і ніщо не тривожило сну його совісти.
КІНЕЦЬ ДРУГОЇ ЧАСТИНИ.
ЧАСТИНА 3
Драупаді
О, лучнице дивна,
Ти жалю не знаєш.
Не стрілами — вродою Нас убиваєш…
Бгартрігорі. «Шатакатрая»
Врода цієї жінки — немов води Ґанги.
Обличчя прекрасне, мов лотос,
А серце жорстоке, немов крокодил…
Сомадева.
Десь через півроку опісля невдалої війни, князь панчалів Друпада оголосив, що
видає заміж свою красуню-доньку.
В Гастінапурі сини Дгрігараштри збиралися на сваямвару[31]. Говорили, ніби
Друпада вимагатиме від претендентів на руку доньки натягти величезного лука, як
колись князь Мітгіли Джанака, батько легендарної Сіти. Гастінапурські княжичі
31
Сваямвара — арійський обряд сватання, під час якого дівчина-кшатрійка вибирає собі чоловіка з кількох претендентів, оцінюючи їх за силою та відвагою.